Darai Lajos: Naplóbölcsességeim – 1008.
![](https://static.wixstatic.com/media/55b554_fe02fae5949946d5bc721b3b54f8f8a3~mv2.jpg/v1/fill/w_352,h_360,al_c,q_80,enc_auto/55b554_fe02fae5949946d5bc721b3b54f8f8a3~mv2.jpg)
1008.
Mi a baleset? – olyan sötét verem, mibe akkor is beleesel,
ha elővigyázatos vagy, így eme kifejezés ugyan a rosszat
jelöli, ami bekövetkezik, és benne van a váratlanság is,
de leginkább arra figyelmeztet, azt magyarázza, mintegy
felmentve felelősség alól, hogy elkerülhetetlen, sorsszerű.
Ezért van talán, hogy nem szoktunk nagyon foglalkozni
vele életünk amúgyis túlzsúfolt folyamatában, szükség
sincs rá túlzottan, hiszen a tapasztalat azt mutatja, hogy
hiábavaló felkészülni ezer esetre, ha majd az ezeregyedik
lesz végzetünk, mert arra már tényleg nem számítottunk.
Vannak ugyan a készülékek, különösképpen az elektromos
áramot használóknál tilalmak, mit nem szabad tenni velük,
hogy elkerüljük a balesetet, s még vigyázni kell mindenféle
tárgyakkal mint veszélyforrásokkal a kisgyerekek számára,
de nem ez a lényeg, attól még jön a „bevehetetlen kanyar”.
Egyből itt vagyunk a dolog kellős közepén, ha a motorosok
gyászos eseteit nézzük, hogy miért történnek meg, miért
nem tudják elkerülni, milyen kiszámíthatatlanság érkezik
meg abban a kritikus helyzetben, hogy aztán a vége egy név
lesz az ország legmagasabb pontján ilyenek „emlékművén”.
Ezért talán ketté kell választani a természetrajzát, ha hűen
akarunk ábrázolni tragédiát s mindennapi természetességet,
azaz hozzá vezető utat és bekövetkezése megakadályozását,
mert bármennyire is hozzátartozik már életünkhöz igen sok
vívmány, szerkezet, tárgy, mi szinte ugyanolyan maradtunk.
Elragad sebesség bennünket, rossz időben nem csökkentjük
a biztonságos, de „visszataszító” fokra, mi „megalázó” annak,
aki már hozzászokott száguldáshoz, mintha madarak lennénk,
leesnénk, ha nem repülünk, ugyanez érvényes a beláthatatlan
előzésre, a túl meredek ívű kanyarra, és hol a motoros elszáll.
De másfajta módon, más helyről is jöhet elkerülhetetlenség,
amikor nem a mi hibánkból történik a baj, és ez nemcsak a
közlekedésre vonatkozik, mert előfordulnak hibás termékek,
anyagfáradás, gyártói mulasztás, fel nem ismert érzékenység
gyógyszerre, virágporra, egyébre, s hamar beüt a katasztrófa.
Hol van tehát a határ meghúzva, a szint, hogy mit mondjunk,
milyen ez az emberi élet, élhető-e egyáltalán, vagy ámítjuk
magunkat és utódainkat, hogy a túlélés nem oly nagy dolog,
csupán normálisnak kell lenni a mindennapokban, és minden
alkalommal, s még nagy összefüggéseket látva látván szintén.
Van is ebből manapság nagy hajcihő, mert a gyanakvás már
nemcsak a sok újdonságra vonatkozik, hanem a kevés a fóka,
sok az eszkimó elvet kezdi mindenki a bőrén érezni, és ebből
nem arra következtet, hogy komolyabban vegye magát, hanem
hogy földidegen erő, gyilkos hatalom teszi őt kiszolgáltatottá.
Ráadásul olyanok etetnek, tesznek tönkre bennünket, akikről
nem is tudunk, akik háttérből rángatják a szálakat, mozgatván
az embereket, akik meg birkamód és hangyaként viselkednek
és cselekednek, hajtják fejüket a tőkére a bárd alá, önként és
dalolva mennek őket ritkító folyamatokba, s nem védekeznek.
De álljon meg a menet, nem igaz az, hogy az élet maga csupán
egy baleset lenne, hosszú, békés, dolgos és szép időszakainkról
nem szabad megfeledkeznünk, és a gyors felépüléseinkről sem
kisebb-nagyobb vérzést okozó ütközéseinkből, ujjmegvágásból
s hasonlókból, így tényleg csak figyelmeztetések a baleseteink.
Comments