Darai Lajos: Naplóbölcsességeim – 926.
![](https://static.wixstatic.com/media/55b554_fe02fae5949946d5bc721b3b54f8f8a3~mv2.jpg/v1/fill/w_352,h_360,al_c,q_80,enc_auto/55b554_fe02fae5949946d5bc721b3b54f8f8a3~mv2.jpg)
926.
A bálban szabadott csókolózni régen,
táncpáros egymást gyújtotta égi fényen:
a mozgás hevületében megszületett
jövő hite visz majd tovább lendületet.
Emberiség-színpad volt az, ha zártan is,
hulláma messze ért, mint víz színén kavics
keltette híradás erő forrásáról:
ahogy most nem vagyunk, sosem leszünk fából.
És tudja meg a világ szerelmünket,
már mindent megkaptunk, bárha a sors büntet,
mintaként szolgálunk előre és hátra,
eme pillanatok sosem vesznek kárba.
Küldöttei vagyunk a nagy tömeg népnek,
ezért táplál minket és öltöztet szépnek,
s mert önfeláldozásra lettünk teremtve,
katonást gyakorlunk nyaranta, telente.
Előbbin kardforgatást, lovaglást űzünk,
utóbbin mulatságba hasznos célt fűzünk,
hogy nekünk is legyenek majd utódaink,
csatában harcolni: vég tudatára int.
És nemcsak belesodródtunk e helyzetbe,
emelt rangunk nemes vállalásból vette
valamely elődünk, és végrehajtotta,
azóta hősi téren nem esett csorba.
Bál istene tehát nemcsak pillanatot
jutalmaz csókkal, mi ott elcsattanhatott,
hanem a kiváltság szellemét izzítja
időtlen kötelesség bőrére írva.
Volt is és lesz is ennek jó eredménye,
hiszen megszólal bennünk azok emléke,
akik fiatalon úgy lobogtak táncban,
hogy nem szakadt el nemzetünk a létláncban.
Comments